- 0
Megrázó írás...
Biztos, hogy szép konyhabútor leszek”, búcsúzott platán néni a fiatal fenyőfától, amikor hatalmas vasmarok kapta el a fűrészmalom udvarán. Egy utolsó, elszáradt kis levél, a levegőben ingadozva hullott le a kissé testes platán asszonyságról, mintha csak szemérmesen integetett volna egy utolsót.
A fiatal fenyő nyújtózkodott egy nagyot majd izgatottan körülnézett, de abban a pillanatban ketten már fel is kapták és elindultak vele a kőrfűrészhez. Ijedten nézte a motollaként forgó fűrészlapot. Már régóta készült erre a napra, mindig úgy gondolta, hogy ez olyan lesz, mint a felnőtté válás. Már nem lesz facsemete, hanem valami izgalmas új dolog az emberek világában.
Már érezte törzsén a fűrészlap keltette szelet, rémület lett rajta úrrá, de egy szép szál deszka, jobban mondva kettő, hiszen most választotta el őket a fűrész, megnyugtatták:”ne félj öcskös, egyáltalán nem fájt.” Míg átgondolhatta volna, hogy higgyen-e a deszkáknak már érezte is a forró fűrészpor illatát és valami izgalom járta át évgyűrűit: „vajon mi leszek?”.
Ennek már vagy egy hónapja lehet. A léceket szépen lelakkozták és kaptak két vagány, piros talpat is. A kis szánkó ott állt barátaival a hatalmas fenyő körül. Várták türelmesen, hogy kis gazdáikhoz kerüljenek. Éjszakánként arról álmodott, hogy kacagó kisgyerekek ülnek a hátán és vidáman csúszkálnak a havas domboldalon. Vajon egy kislányé leszek, vagy kisfiúé? „Várjatok türelemmel kicsikéim”, mondta a bölcs nagy fa nekik. „Karácsonykor majd kiderül ki fog nektek örülni, már csak egy párat kell aludni.”
A kis szánkók izgatottan várták a nagy napot, már maguk előtt látták a havas tájat, hóembereket és elalvásig nézegették a csillagokat, akik még a nagy, bölcs fa csúcsánál is magasabban voltak.
A kis szánkó nagy zajra ébredt. Rengeteg ember volt körülötte. „Talán már karácsony lenne?” –morfondírozott-. „Nem, hiszen a bölcs, nagy fenyő azt mondta még párat aludnunk kell.” Tanácstalanul nézett körbe, de hirtelen észrevett egy fiatal párt. A fiú és egy széplány őt nézték. Kézen fogva álltak és nevettek. „Ők lesznek a gazdáim”, gondolta izgatottan a kis szánkó, és ha lett volna szíve (bár ki tudja…) az kiugrott volna örömében.
A fiú hirtelen odalépett hozzá és teljes erejével belerúgott. Nagy reccsenéssel törtek el a fenyőlécek. „Ne engedd!” –akarta kiáltani a széplánynak. A lány még mindig mosolygott majd odalépett a kis szánkóhoz és rátaposott.
Pár csepp gyanta hullott ki könnycseppek helyett az törött lécből. A szép piros szántalpak görbén feküdtek mellette. A kis szánkó haldoklott. Hirtelen valami forrót érzett, látta, hogy törött kis léceiből lángok csapnak ki és izzó szikrák szállnak az ég felé. „Csillag leszek…” ez volt az utolsó gondolata.
A fiatal fenyő nyújtózkodott egy nagyot majd izgatottan körülnézett, de abban a pillanatban ketten már fel is kapták és elindultak vele a kőrfűrészhez. Ijedten nézte a motollaként forgó fűrészlapot. Már régóta készült erre a napra, mindig úgy gondolta, hogy ez olyan lesz, mint a felnőtté válás. Már nem lesz facsemete, hanem valami izgalmas új dolog az emberek világában.
Már érezte törzsén a fűrészlap keltette szelet, rémület lett rajta úrrá, de egy szép szál deszka, jobban mondva kettő, hiszen most választotta el őket a fűrész, megnyugtatták:”ne félj öcskös, egyáltalán nem fájt.” Míg átgondolhatta volna, hogy higgyen-e a deszkáknak már érezte is a forró fűrészpor illatát és valami izgalom járta át évgyűrűit: „vajon mi leszek?”.
Ennek már vagy egy hónapja lehet. A léceket szépen lelakkozták és kaptak két vagány, piros talpat is. A kis szánkó ott állt barátaival a hatalmas fenyő körül. Várták türelmesen, hogy kis gazdáikhoz kerüljenek. Éjszakánként arról álmodott, hogy kacagó kisgyerekek ülnek a hátán és vidáman csúszkálnak a havas domboldalon. Vajon egy kislányé leszek, vagy kisfiúé? „Várjatok türelemmel kicsikéim”, mondta a bölcs nagy fa nekik. „Karácsonykor majd kiderül ki fog nektek örülni, már csak egy párat kell aludni.”
A kis szánkók izgatottan várták a nagy napot, már maguk előtt látták a havas tájat, hóembereket és elalvásig nézegették a csillagokat, akik még a nagy, bölcs fa csúcsánál is magasabban voltak.
A kis szánkó nagy zajra ébredt. Rengeteg ember volt körülötte. „Talán már karácsony lenne?” –morfondírozott-. „Nem, hiszen a bölcs, nagy fenyő azt mondta még párat aludnunk kell.” Tanácstalanul nézett körbe, de hirtelen észrevett egy fiatal párt. A fiú és egy széplány őt nézték. Kézen fogva álltak és nevettek. „Ők lesznek a gazdáim”, gondolta izgatottan a kis szánkó, és ha lett volna szíve (bár ki tudja…) az kiugrott volna örömében.
A fiú hirtelen odalépett hozzá és teljes erejével belerúgott. Nagy reccsenéssel törtek el a fenyőlécek. „Ne engedd!” –akarta kiáltani a széplánynak. A lány még mindig mosolygott majd odalépett a kis szánkóhoz és rátaposott.
Pár csepp gyanta hullott ki könnycseppek helyett az törött lécből. A szép piros szántalpak görbén feküdtek mellette. A kis szánkó haldoklott. Hirtelen valami forrót érzett, látta, hogy törött kis léceiből lángok csapnak ki és izzó szikrák szállnak az ég felé. „Csillag leszek…” ez volt az utolsó gondolata.
Megragadt bennem egy mozzanat a tüntetésről, amikor egy fiatal pár széttaposott egy szánkót. Mi motivál egy tizenéves jól öltözött lányt és barátját erre a gyalázatra nem tudom, de engem szíven ütött és megihlette a mesét.
Forrás: Georg Spöttle Facebookja